Ha a reformáció történetére gondolunk, elsőként Martin Luther jut eszünkbe. Az ő teológiájának rendszerezése azonban barátjára, Philipp Melanchthonra hárult, aki huszonegy évesen már a Wittenbergi Egyetem tanáraként tartotta népszerű előadásait. A nagy tudású német teológus munkássága sokáig meghatározó maradt, ismertsége azonban Lutheré mellett elhalványult, az utókor szemében is.
![melanchton wikip](/media/images/Philipp_Melanchthon_Reformator_Martin_Luther_.width-1280.jpg)
Amikor 1529-ben a második speyeri birodalmi gyűlésen a tradicionalista többség gátat kívánt vetni a reformáció további előretörésének, a lutheri nézeteket vallók tiltakozásukat fejezték ki a határozat ellen (ezután kezdték protestánsoknak nevezni őket). Az eseményen jelen volt Luther kísérőjeként barátja és tanára, Philipp Melanchthon is.
Az augsburgi fellépés
Egy évvel később, 1530-ban, Augsburg városában ismét birodalmi gyűlést tartottak. Melanchthon erre készítette el az evangélikusok tanításának tételes összefoglalását, az Ágostai Hitvallást (Confessio Augustana), amely a későbbi protestáns irányzatok hitvallásait is meghatározta. A felek közti ellentétek végül hosszú évekig tartó háborúskodásig fajultak. V. Károly német-római császár és katolikus követői, valamint a protestáns fejedelmek által létrehozott schmalkaldeni szövetség küzdelmeinek az 1555-ös vallásbéke vetett véget.
Barátság Lutherrel
1497-ben német földön született Philipp Schwarzerd, aki később Melanchthonra görögösítette nevét. Pályája – tehetségének köszönhetően – gyorsan felívelt, fiatalon már görög nyelvtankönyvet írt, huszonegy évesen a Wittenbergi Egyetem professzora lett. Nagy hatást gyakorolt rá Martin Luther, így a két tanár között olyan barátság szövődött, amely inspirálóan hatott mindkettejükre. Melanchton görög nyelvre tanította barátját, Luther pedig arra bátorította őt, hogy mélyüljön el a római levél magyarázatában. Nemcsak remek előadónak bizonyult, hanem kiválóan írt, és kiemelkedő rendszerezőképességről tett tanúbizonyságot. Írásait több egyetemen forgatták a későbbi századokban is, 1521-ben pedig ő készítette el – Loci Communes címmel – a reformáció tanainak első összefoglalását, amely lényegét tekintve a lutheri nézetek rendszerezése. Később elkészült az evangélikusok hivatalos hitvallása, az említett Ágostai Hitvallás is.
Lobbanékonyság vagy szelídség
A két barát karaktere igen eltért egymástól. A vitától ugyan nem félt, de Melanchthont barátja heves természetétől eltérően inkább a békülékenység, engedékenység jellemezte. Owen Chadwick fogalmaz így róluk: „A vérmes természetű ember áll itt szemben a békeszerető lélekkel; a lelkipásztori lelkület áll szemben a tudóssal és az entellektüellel…” A két különböző habitusra jellemző eset az 1529-es marburgi kollokvium, amelyen mindketten részt vettek. A disputa célja a protestáns egység megteremtése lett volna, és bár látszottak előremutató jelek, ez végül nem jött létre. A konferencián – amelyen részt vett Zwingli és Bucer is – hiába próbált Melanchthon békíteni a felek között, Luther nem volt hajlandó engedni az úrvacsora kérdésében. Amikor Luther 1546-ban meghalt, tanítványa az ő utódjaként léphetett egyet előre, a lutheri reformáció lehetséges szellemi vezetőjeként. A nagy reformátortól eltérő, a kiegyezésre törekvő természete azonban sokakban csalódást keltett, így a lutheránusok tábora megosztottá vált. Melanchthon 1560-ban Wittenbergben fejezte be tartalmas földi pályafutását. Az egyetem tanáraként több száz magyar diákkal találkozott, és figyelemmel kísérte a törökök által sanyargatott hazánk sorsát is. Síremléke a wittenbergi vártemplomban barátja és munkatársa, Luther nyughelye mellett van.
Akinek a birodalmában nem nyugszik le a nap
Habsburg V. Károly a kor Európájának talán leghatalmasabb uralkodója volt. Előbb spanyol király (1516), majd német-római császár lett (1519), de birodalmának részét alkották a többi között: Burgundia, Flandria, a Nápoly-Szicíliai Királyság, illetve az éppen e korszakban a spanyolok által meghódított amerikai területek is. Nem véletlenül terjedt el a mondás: „A birodalmában sohasem nyugszik le a nap.” Kivételesen nagy hatalma számos nehézséget is okozott számára: a reformáció terjedése és a német vallásháborúk, harcok Franciaországgal, az oszmán birodalmi törekvések Közép-Európában. Talán érthető, hogy 1556-ban lemondott a császári címről, és egy kolostorba vonult vissza.
A cikket elolvashatják a Reformátusok Lapjában is, amelyben további érdekes és értékes tartalmakat találnak. Keressék a templomokban és az újságárusoknál!