Az életnek fontos része a reménység, reménykedni viszont valakiben vagy valamiben tudunk. Életünk egy-egy fordulópontján az is kiderülhet, hogy elképzelhető vízió nélkül, a jobb élet reménye nélkül nem tudunk átlendülni a jelen nehézségein. A kiút megtalálásáról elmondható, hogy aktív keresés előzi meg, benne van a kiúttalanság, a fókuszvesztés, de benne van az új lehetősége, új utak felé nyitás is, és benne van a remény, hogy a káoszból valamiféle rend lesz. A kiút megtalálása azonban nem biztos, hogy a belső erdőben bolyongva található meg, inkább az erdőn túli cél megálmodásával, vagy ha úgy tetszik, ráébredéssel. Ha újabb ilyen vízió jelenik meg az életünkben, mint a kívánt változás, előfordulhat, hogy a korábbi elképzelés a vágyott ideális állapotról egyenesen akadálynak látszik az új cél értelmében. Amit korábban szerettem volna, vagy akár amihez görcsösen ragaszkodtam, átértelmezve már nem is tűnik akkora jelentőségűnek.
![Remény, reflap cikkhez 2024. 08. (fReformátusok Lapja archívum)](/media/images/Remeny_reflap_cikkhez_2024._08._fReformatusok.width-1280.jpg)
Jung költői képpel írja le az élet revíziójának a lehetőségét: „Bizonyos emberek egyszerűen túlnőnek egy problémán, amellyel mások kudarcot vallanak. További tapasztalatok után erről a »túlnövésről« – ahogy korábban neveztem – kiderült, hogy a tudatosság szintjének emelkedése. Az illető látókörébe bekerült egy magasabb vagy messzebbre mutató érdek, s horizontjának ezzel a kibővítésével a megoldhatatlan probléma elvesztette sürgető szorítását. Nem oldódott meg önmagában logikusan, hanem elhalványult egy új és erősebb életirány hatására. Nem került be az elfojtás és a tudattalan szférájába, hanem csak más fényben tűnt föl, s így más is lett. Ami alacsonyabb szinten a legvadabb konfliktusokra és rémületes indulat kitörésére adott volna alkalmat, az most, a személyiség magasabb szintjéről nézve olyan volt, mintha egy magas hegy csúcsáról figyelné valaki a völgyben dúló vihart. Ez persze a vihar valóságából mit sem vett el, de az adott személy már nem benne áll, hanem fölötte.” Aki kiteszi magát annak, hogy a rajta kívül álló Isten történetéhez kapcsolja saját életét, egyrészt nem biztos, hogy olyan képet kap magáról, mint amilyet látni szeretne, másrészt éppen ezért új utak nyílhatnak meg előtte, mert a hétköznapi látókörnél magasabb nézőpontból értelmezheti az életét. Éppen akkor ragadhatjuk meg igazi valónkat, ha Isten történetéhez képest látjuk magunkat, hiszen a lehető legmagasabb nézőpontból tekinthetünk rá az életünkre és annak összefüggéseire. A személyes reflexióban ez úgy jelenik meg, hogy az eddigi életemet nem a megszokott, eddig jól bevált (vagy éppen nem bevált) forgatókönyv szerint értelmezem, hanem Isten országa történetének részeként rendezem újra a dolgaimat. Így már nemcsak az az ember vagyok, aki különböző szenvedéseken ment át, megküzdött élethelyzetekkel és ráébredt az élet töredékes voltára, hanem úgy tekinthetek önmagamra, eddigi s ez utáni utamra, mint Isten megtalált gyermeke, aki zarándokúton van a mennyei Jeruzsálem víziója felé.
![Öröm illusztráció 1. (f.unsplash)](/media/images/Orom_illusztracio_1._f.unsplash.width-1280.jpg)
A keresztyén válasz a végső kérdésekre az, hogy az ember létezésének értelmét nem saját magán belül találja meg, saját erőből képtelen magát megigazítani. Istenre vagyunk utalva, aki mintegy felülről látja életünket, a kezdetétől a végéig, sőt még azon is túl. Ő az, akinél helyére kerülnek a dolgok, értelmet nyer az, amit most még nem értünk, de biztosak lehetünk benne, hogy a dolgok mélyebb értelme nála rejtve megvan. Krisztussal és az ő történetével való kapcsolatban életünk úgy jelenik meg, mint amelybe ágyazottan értelmet nyer a múlt, irányultságot a jelen és transzcendens perspektívát a jövő. Aki megtartja az életét, elveszíti azt, és aki meghalt Krisztussal, vele élni fog. Krisztus magához ölelte a szenvedést, és ezzel életet hozott a világnak. Feltámadás csak a halálon keresztül valósul meg. Meg akarjuk úszni, de a Krisztus-követés útja az ego elengedésén át vezet. Énképünket védjük, mert azt reméljük, hogy stabilitást ad életünknek. Isten nem elkerüli a szenvedést, hanem átvisz rajta. Az agónia közepén születik az élet. Ez a keresztyén hit egyik paradoxona. Úgy lesz kevesebb a szenvedés, ha átmegyünk rajta, ahelyett, hogy topogunk előtte, vagy csak valamennyire megmártózunk benne. Az Isten szeretete tud átvinni. Meddig vagyunk képesek elhordozni a szenvedést? Egészen addig, amíg szabad akartunkból nézünk vele szembe, leszámolunk a saját magunkkal kapcsolatos illúzióinkkal, és végre új élet felé indulunk Krisztussal.
A szerző református lelkész, a Károli Gáspár Református Egyetem Hittudományi Karának teológiai tanára